Ганна Уманська 

Листоноша

За обрієм сідало сонце. у повітрі літав теплий запах весни, напоєний бузковим цвітінням та різнотравям. Десь з-за повороту чулося мукання корів, прямо - гелготання гусей, а звідкись долітали уривки лайки сільської жінки, яка «виховувала» свого чоловіка-пройдисвіта. 
Вже цілий місяць, з настанням весни, тут панувала святкова метушня.А от зараз усі зібралися на протилежному боці села святкувати весілля. Чи потрібно розповідати, що таке сільське весілля? Адже у кожному селі, в кожній провінції, кожного разу відбувається одне и те саме: усі радіють, веселяться, бо завтра настануть важкі трудові будні, тому кожен намагається якнайвдаліше відпочити. 
Тільки одній людині в цьому селі у таке свято душа грала не марш Мендельсона і навіть не вальс, то була музика, схожа на реквієм... Сьогодні його Надя виходить заміж. За того зарозумілого парубка Андрія, за того невгамовного інженерішку Онищенка. Звісно ж Михайло гарячкував зі злості, з гіркоти, адже кoжеи раз його серце стискалось від ревнощів, коли він думав про них. Кожного разу той звір у душі починав гарчати, коли він бачив Андрія у товаристві Наді. Ні, він жодного разу не показав цього, мовчки терпів їхні обійми. Одну - кохав, а іншого - ненавидів. 
Михайло був старший від Надії на десять років. Усе життя він прожив У цьому селі, і коли там народилася Надя, він, тоді ще хлоп'ям, не знав, що колись, через двадцять років, ця дитина, стане його коханням всього життя. А поки хлопець ріс жвавою, щасливою дитиною. Хто зна, чи судилося так статися, чи то фатальний збіг обставин, але ж все-таки сталося: коли «на врожай» до колгоспу привезли коней, Михайлик, як і усі хлопці побіг на них подивитись. Один з жеребців, чи то вужа побачив, чи щось його вжалило, та й вирвався з упряжі, добряче штурхнувши Михайла. Та так «приклав», що хлопець на все життя залишився інвалідом. 
	Коли 	Михайлу виповнилося дев'ятнадцять, він влаштувався працювати листоношею, бо до армії не взяли. Майор, що був за головного у воєнкоматі, не без іронії сказав: « … Куди ж тобі?..». Як же ж хлопець тоді горював, але потім звикся до ролі каліки на селі. 
Життя тривало без особливих радощів. Люди Михайла дуже поважали, бо працював він, як усі, а інколи, і краще від усіх, як в колгоспі, так і в себе на пошті. Тоді ж і примітив він маленьку гарну дівчинку, яка першою з усіх дітей бігла до колодязя по воду, коли дорослі сідали відпочивати. Потім, мостилася біля Михайла, дивилася великими синіми очима й просила: «Дядьку Михайле, розкажи мені щось цікаве ... », тоді всі оберталися та й слухали чудові історії, які він вигадував вправніше за будьякого письменника. 
Після школи Надя вступила до училища на вчительку мови і поїхала з села. Тоді настали сумні часи. Майже все село скосив голод: вижили найсильніші, а старі та діти мерли на очах. Тоді Михайло втратив матір, єдину найдорожчу людину. Померли й батьки Надії. Коли дівчина повернулася з навчання, Михайлу відстукотіло тридцять. Дружини він ще не мав, «та й без неї краще», - відповідав він, а сам у душі краяв себе: « ...Ніхто не покохає каліку…». 
І от, з'явилася вона, Надія ... Вже не Квіточка, як її тоді називали, а квітучий трояндовий кущ. Від маленької Надійки залишилося, хіба що русяве волосся та сині бездонні очі ... 
Вона тільки-но приїхала додому як з-за повороту вийшов він, листоноша, з величезною сумкою листів та телеграм. 
- Дядько Михайло!!! - вона радісно кинулась до нього. 
Він встиг забути ту дівчинку ... Тож одразу й не впізнав. - Це ж я, Надя Чорновіл! 
- Надія ... ,- промайнуло у голові чоловіка. Щось пройняло його серце ... 
Кохання то було, чи ні, Михайло сказати не міг, але він не чув тоді її радісного щебету, він бачив тільки сині бездонні очі ... 
Вона вважала Михайла другом, а він потайки кохав ЇЇ, з кожним днем все 
більше, сильніше та міцніше. Тепер вони разом ходили до річки біля села. Вона туди брала «своїх дітлахів». бо працювала у школі, а він з радістю розповідав їм ті ж самі гарні історії, на яких виросла Надія Іванівна. 
Одного разу, коли вони працювали у колгоспі, туди прислали, як тоді казали «ходку городських» - хлопців і дівчат з інститутів. Тоді Надя й зустріла Андрія. Статний, здоровий юнак, майбутній інженер, старший за неї лише на три роки, одразу припав молодій дівчині до душі. Та й Андрій помітив красуню. 
Одного разу вона розповіла Михайлу про Андрія. Як же тоді йому боляче було все це чути: « ... Адже вона вважає тебе своїм другом, майже братом. Дурень! Скажи їй про все! ..» Але Михайло так і не зізнався ... А от тепер, його Надійка виходить заміж ... 
Думаєте, що чоловіки не плачуть? Плачуть, ще й як плачуть, тільки наодинці, щоб ніхто не чув, ніхто не бачив, ніхто не знав ... Остання надія, яка жевріла в його душі, сьогодні згасне, а болить те, що винен тільки він сам. 
Михайло поринув у роботу та намагався менше з'являтись на очах у Наді, але ж не стримував себе і потайки задивлявся на неї, коли розносив пошту. «Вона сяє, думав він, - це добре. Якщо їй добре, значить і мені добре...» 
Але ж одного дня сталося найжахливіше... як завжди, рано-вранці Михайло йшов на роботу. Ранок не віщував нічого поганого. Він зайшов на пошту й застиг ... усі його колеги сиділи й стурбовано переглядалися та шепотіли. Посеред кімнати на всю гучність лунав кам'яний голос із радіо: «....Товариші, війна... Німці атакували .... ». 
Далі не слухав, він все зрозумів. Скинув сумку з листами та блискавкою гайнув до села. Дорога, яку він зазвичай проходив за двадцять хвилин, здавалася вічністю ... 
- Війна!!! Люди, війна! Німці наступають! Війна!!! Війна!!!, - він кричав з усіх сил.
На вулиці почали збиратись люди. « ... Німці ... Війна .. », - чулися обривки слів зі стурбованого переляканого гомону людей. Його очі зупинилися на Надії. Вона тримала руки Андрія, і щось гаряче йому казала... Вже через дві години, приїхали члени партії і офіційно оголосили про початок війни. А з понеділка з'явилися військові. 
- Чоловіки з 17 років, за наказом товариша Сталіна офіційно призиваються на фронт ... - читав офіцер. 
Отже, всі почали збиратись. І Михайло теж. Він підійшов до вантажівки. - Прізвище! - відрізав чоловік у формі. 
- Щедрин. 
- Щедрин ... Щедрин ... , - протягнув він, - Немає такого у списках. 
- Але ж, я можу воювати! - обурився Михайло. 
- Не дури, чоловіче. Тут ти більше знадобишся, - офіцер глянув на його ногу, - 
Наступний! 
Вже стемніло. На вулиці все ще не стихала метушня. Михайло сів на лаву під тином й закурив цигарку. 
-Андрійку! 
Він раптом сіпнувся. Ні, таких вигуків тут було багато, але цей голос він впізнав одразу. 
- Андрійку, - знов закричала Надія. І в тому відчувалося відчайдушне благання, горе й смуток. 
- Заспокойся, кохана, я повернуся, не сумнівайся, я повернуся, ти тільки чекай ... втішав її ридання Андрій. Ось він теж підійшов до машини. 
- Прізвище, - гуркнув чоловік. 
- Онищенко, - відповів Андрій, протягуючи документ. 
- У кузов, - направив служивий, показуючи навантажівку. Михайло підійшов до них. 
- Тебе не беруть? - спитав Андрій. 
Михайло похитав головою. 
- Піклуйся про неї, - шепнув він, простягаючи Михайлу руку. Листоноша потиснув йому руку і взяв Надію за плечі. 
- Ну, бувайте, - сказав Андрій, закидаючи рюкзак у машину. Через декілька хвилин машина рушила. 
- Ти тільки пиши! Зрозумів? Пиши!!! Чуєш мене? Пиши!!!, - Надія вирвалася й побігла за вантажівкою, повною чоловіків. Він дивився їм вслід, і серце розривалося від болю. Михайло зрозумів, що ніколи не зможе зробити цій людині боляче. 
	У селі з дорослих чоловіків залишилися тільки він та ще кілька дідків, і це дуже його гнітило. Майже з тиждень листів ні від кого не було, що зазвичай дуже дивно, а за два місяці у село почали надходити похоронки. Навіть недосвідчений листоноша міг відрізнити їх від звичайного листа: замість адреси й марки стояла військова печатка. Михайлові ж не треба було дивитися, він, ніби пальцями рук, відчував, що від цих, здавалося б, невинних папірців, віяло смертю.
Надходили листи й від Андрія, але листоноша, не зважаючи на спокусу відкрити їх, не міг цього зробити. Зате тепер він міг частіше бачити Надю. Останнім часом вона стала знервованою, вибігаючи на кожний звук скрипучої хвіртки.
Михайлові було приємно, що вона кожного разу чекає на нього, чекає, щоб отримати звістку від Андрія. 
- Михайле Софроновичу, візьміть з ящика партію листів, - сказала Килина, дівчина, що сортувала й упаковувала кореспонденцію, - вчора ще одна партія прийшла. 
Михайло підійшов до ящика. Похоронки ... 
- Знов похоронки, - зітхнув листоноша. Килина співчутливо хитнула головою. Він приносив недобрі звістки, і тому намагався скоріше піти від цих бідних людей, щоб не чути крику горя, який все одно його наздоганяв. 
- Та-ак ... , - потягнув Михайло, - Самсонов, Бенещук, Сидоренко, Карабінцев, Онищенко, Лискай .. Стоп! Він оглянув листа. Онищенко ... Він не помилився. А це значить, значить... Раніше він думав, що ненавидить цю людину, але зараз йому було щиро жаль інженерішкy, бо те ж саме він відчував після смерті матері. Вперше у житті він не знав, що робити з листом. «Не віддавати?» - тоді він поселить у ії душу марну надію. «Віддати?» - тоді він вб'є цим листом кохану людину. «Нічого не казати?» - а може він матиме шанс? «Ні, я ніколи не зроблю їй боляче», - згадав Михайло свої слова. 
- Михайлику, є листи?, - в благанні запитувала вона, як колись, коли чекала розповіді, тільки зараз в очах була не дитяча цікавість, а сум і занепокоєння. 
Він вкотре знизував плечима, лаючись про себе й називаючи себе боягузом. Так минув рік, другий, третій, четвертий. А листів все не було ... 
Надія так і не вийшла заміж, бо до останнього кохала і чекала Андрія, вона так і не дізналася ніколи, що була єдиною надією і коханням для листоноші Михайла. 

Безкрилий політ

Похмурий лютий. Падає сірий лапатий сніг. Завиває холодний вітер. По дорозі біля будинку покірливо іде зморений чоловік. Попереду себе він котить візок…. інвалідний візок. У ньому сидить жінка, вкрита теплою ковдрою, на вигляд старша від чоловіка. З-під шапки в неї вибивається пасмо посивілого волосся. Обличчя бліде і, навіть можна сказати, безкровне, де-не-де залягли дрібні зморщечки . А головне – погляд, направлений кудись далеко вперед і водночас у себе. Скляний, мертвий, спустошливий погляд…. Ось вони і підійшли до під’їзду. Двері відчинилися, і на подвір’я весело сміючись вибіг хлопчик, який почав радісно ловити пухнасті сніжинки і наздоганяти пораненого голуба, якийсь чомусь не міг літати.
– Сергійко…,– ледь чутно видихнула Вероніка. – Ні, моя хороша,– ласкаво і з жалем звернувся до неї Олег, – то Дем’янко, сусідський хлопчик…. 
Через декілька секунд вийшли батьки дитини. Вероніка, піднявши очі, глянула на чоловіка, потім перевела погляд на сусідів і наприкінець по- дитячому з болем та острахом подивилася на клумбу під балконом. – Сергійко…,- видавила вона ледь здригнувши губами… І лише одинока зрадницька сльоза покотилася по її восковій щоці. Олег рушив далі. 
–Жаль їх, – сказав сусід, – хороші люди. Що ж все-таки там сталося? – Не знаю,– відповіла йому дружина. – Чи за ним кинулася? Чи збожеволіла, зрозумівши, що жити без сина не зможе? От і стрибнула слідом…. Якби з Дем’яном таке сталося б, я, мабуть, теж так зробила б... – Не кажи так! Сина вона так і не врятувала, і сама… Тепер все життя у візку. Не кажи так, заради Всевишнього… 
– Пішли вже, шкідливе хлопченя, – зітхнула жінка,– кинь ту брудну пташку, вона не полетить! Така в неї доля… – Всіх не порятувати…,– нервував чоловік, сіпаючи п’ятирічного хлопчика, який все намагався підкинути вверх голуба- калічку.

****

Стояв теплий погожий квітневий ранок. По відігрітій ласкавим весняним сонечком алеї йшла молода жінка. Ні, вона не просто йшла, вона летючою ходою кудись мчала. У її небесно - синіх очах виблискувала нечувана радість, на вустах тремтіла замріяна посмішка, а її довге, неповторного кольору спілої пшениці волосся, кокетливо гралося з легким вітерцем. Ця жива краса зупиняла на дівчині замилувані погляди, зривала з вуст перехожих захоплені компліменти. Але дівчина не помічала цього, вона далі і далі кудись мчала на піднесених крилах радості. 
Сьогодні Вероніка дізналася найщасливішу новину у своєму житті: вона під серцем носить дитину. «Дитятко від гаряче коханої людини, дитинку, яку вони так довго хотіли і, яка повинна стати найщасливішою в цілому світі!» –так мріяла Ніка, не відчуваючи під ногами землі. Вона прудко забігла до адвокатської контори, що знаходилась на розі вулиць й за лічені секунди опинилася у просторому кабінеті. Олег, сильний, спокійний, дещо аристократичний, як завжди сидів за столом з купою паперів і зосереджено щось читав.
– Олежку, це я! Ти сидиш? Це добре, – активно жестикулюючи зацокотіла вона, – О ні, ні, ні! Краще підведись, бо зараз я впаду від радощів!
– Заспокойся, Ніко. Що сталося? – підвівся чоловік. – Ти готовий? – посміхнулася вона, трохи зам’явшись. – Так, так, кажи вже! – Олежку, – видихнула Вероніка,– ти станеш батьком! – О Боже, Вероніко, люба, мила, моя хороша,– йому не вистачало слів,– як же я тебе кохаю!!! Олег підхопив дружину на руки і, кружляючи, палко розцілував. Зараз вони були найщасливішими у цілому світі.
Вероніка Фролова і Олег Симонов з першого класу сиділи за однією партою. Вона, дівчина зі звичайної робітничої сім’ї, росла без батька. Він, син знаних у місті фізика та лікарки. Вона – гарна, спокійна, старанна відмінниця. Він – звичайнісінький трієчник, на яких у школі мало хто звертав увагу. Мабуть, єдине, що його виділяло серед інших – прагнення до справедливості. Тому частенько можна було побачити, як він захищає першачків на перерві, чи щось доводить вчителеві. Шкільні роки минали швидко, і непомітно один для одного молоді закохалися. Вони всюди були разом, у них було багато спільного і, навіть, мрії вони ділили на двох. Незабаром найголовніша з них справдилася – пара побралася.
Все в їхньому житті налагодилося. Вероніка закінчила консерваторію, але вдалося влаштуватися тільки вчителькою співів у місцевій музичній школі. «Нічого, – казала вона – зате, в мене е чудовий хор. Вони нас ще почують! » А «неперспективний учень» Симонов закінчив юридичну академію, став успішним адвокатом і відкрив власну справу. Жили вони небідно. Подружжя переїхало у багатоповерхівку в центрі міста. А найголовніше, у них з’явився чарівний первісток – Сергійко.
Як же його всі любили, як же його всі пестили! Та чи можна не любити ці маленькі ручки і ніжки, ці солоденькі вуста і кирпатий носик? Як можна не обожнювати це маленьке кошенятко, це диво, це янголятко! Кожного дня з’являлося щось нове і неповторно чарівне у цьому маленькому сонечку. Ось він тягне рученятка, а ось вже тримає голівку. Хм, скорчив нову гримаску. Ха-ха , а тут вже посміхається! Ой, а я к він сміється?!! Мабуть, немає в світі нічого милішого теплішого та щирішого за дитячу чисту посмішку. От ба? Вже й підводиться на ніжки, та ще й щось белькоче…. Ще трохи і почав гасати, дертися, качатися! Ну і розбишака – устиг розбити бабусину улюблену вазу! Все - таки яке дитя!... Маленька зірочка, маленьке щастя, маленький Сергійко…
День стояв чудовий. Після підступних витівок природи, рясних дощів, пронизуючого вітру, сірих, вологих та холодних ранків настало тепле лагідне «бабине літо». Люд повисипався на вулицю під яскраве осіннє сонечко, тому надворі стояла весела метушня. Вероніка в цей час мила вікна на балконі. В її округлому після вагітності, окріплому, але все ще стрункому тілі, розкуйовдженому волоссі й соковитому рясному рум’янці читалася незгасна енергія, відчувалася жива сила й міцний стержень, – така собі легка, але неспинна дзиґа. – Яка гарна погода! Так тепло сьогодні, Сергійку. Незабаром тато повернеться з роботи, і ми обов’язково всі разом підемо гуляти! – сказала Ніка малому, що безтурботно грався у світлій затишній вітальні. 
Сергійко підбіг до табурету біля вікна, взяв ганчірку й активно почав терти стіну перед собою, повторюючи за мамою. – Оце так! Зайчику, – сміючись сплеснула в долоні Вероніка, – ти мамин помічник! Ну, ну, старайся, сонечко моє. Кумедний й милий Сергійко, посміхаючись, обернувся й ще сильніше помочав терти стіну. – А от вже й тато, – вигукнула Ніка, почувши дзвінок. – Зараз, відчиню! – й побігла до дверей.
На порозі стояла бабця і переминалася з ноги на ногу. Вигляд в неї був дивний: одягнена була у старе лахміття, тепле не по сезону, якась згорблена, а маленькі та недобрі очі нервово нишпорили по кімнаті. – Здрастуйте, – здивовано глянула Ніка,– вам кого? – Добрий день,– відповіла стара,– мені б Олександра… – Тут таких немає, тут Симонови живуть. Може ви помилилися адресою? – Не може бути! Мені сказали, що тут Біленки проживають, – не відпускала стара. 
 – Можливо у наступному під’їзді?– тактовно спробувала відповісти Ніка. – Пробачте, але в мене дитина, мушу бігти…,– й зачинила двері, не звертаючи уваги на сердите белькотіння і незаслужені безадресні прокльони.
Зайшовши до кімнати, Вероніка немов скам’яніла… Обличчя її зблідло, а в очах читався невимовний жах. Вікно!… Вона забула зачинити вікно…. Сергійко стояв на парапеті балкона шостого поверху. – Сергійку!!! – дико закричала вона, розпростерши крила до сина.